Nu agrākos laikos arī nebija pieņemts šķirties, tāpēc daudziem šķiet, ka, jā - nodzīvoja līdz sirmam vecumam kopā, tāpēc laimīga laulība. Vienkārši sakoda zobus un tā arī dzīvoja. Es to nesaku gan par taviem vecvecākiem, bet to, ko esmu dzirdējusi. Man arī likās, ka mani vecvecāki bija laimīgi, jo toreiz zāle zaļāka, debesis zilākas un ģimenes laimīgākas. A nekā...
Pilnīgs bulšits, ar kuru sieviete cenšas aizbildināties vai meklē izskaidrojumu, kāpēc viņu neprec. Laulībai nav absolūti nekāda sakara ar sievietes spēju un vēlmi appuišot konkrēto bikšnesi vai kotlešu cepšanas meistarību. Vīrietis neprec, jo negrib precēt. Punkts. Ja vīrietim radīsies pārliecība, ka tu esi viņa īstā sieviete, tad viņš svētā mierā uzmauks tev gredzenu pirkstā. Kamēr šīs pārliecības nav, tikmēr vīrietis muks no precībām kā velns no krusta. Un nevajag izdomāt nez kādu kvantu fizikas likumsakarību, vīrieši ir vienkārša suga.
Muļķīgi. Kā tad tu iepazīsi savu vīrieti līdz pašiem sīkumiem ja vien nedzīvojot kopā? Aprecēt kaķi maisā un tad mocities?
Kad tad notiktu tā pārcelšanās? Nākamajā dienā pēc kāzām? Negribētos visu kāzu dienu domāt par to, ka rīt jākravā mantas, pē!
Mans viedoklis būs nepopulārs, bet es uzskatu, ka ar kopā dzīvošanu nav jāsteidzas, randiņiem, ilgām vienam pēc otra, zvaniem, satikšanās priekam ir īpaša burvība. Skaties, kā gribi, bet sadzīve nedaudz visu atšķaida.
Priekškam vispār jāprecas?